УДК 821.111 (73).09
Бiдасюк Наталiя Василiвна,
доцент кафедри iноземних мов
Хмельницького нацiонального унiверситету,
канд. фiлол. н., доцент,
nbidasyuk@gmail.com

КОНФЛІКТ ІДЕНТИЧНОСТІ В СУЧАСНІЙ ІММІГРАНТСЬКІЙ ЛІТЕРАТУРІ США

Іммігрантські твори сучасної азіатсько-американської літератури передають відчуття дислокації та ізоляції; змальовують порушення цілісності ідентичності та намагання віднайти особисту та культурну цілісність у нових умовах; конфлікти між поколіннями та між чоловіком і дружиною, оскільки кожен по-різному адаптується до нових стандартів життя. У когось на першому плані ностальгія, відчуття втрати, погляд назад. А деякі персонажі тяжіють до відкритості, перетворень, вони виходять за межі культурно та етнічно фіксованої ідентичності, що більш характерно для сучасної флюїдної ідентичності іммігранта. 
Ключовi слова: азіатсько-американська література, іммігрант, мультикультуралізм, флюїдність, ідентичність.

У сучасному світі міграція (з різних причин) є одним з найпотужніших факторів, які впливають на економіку, політику, соціокультурне життя країн. Досвід адаптації кожної родини та особи у новій спільноті є унікальним і не завжди позитивним. Вивчення творів авторів-іммігрантів та історій про іммігрантів сприятиме інтеграційним процесам переселенців у новому місці.
З одного боку, іммігранти підтримують зв’язок з країною походження, який живиться спільними культурними цінностями та мовою. З іншого боку, ідентичність сучасного мігранта стає все більш відкритою, флюїдною та не є вкоріненою в одному місці. Ми звернемося до прикладів з американської літератури, які показують напругу подвійної ідентичності мігранта: “конфлікт між особистою етнічною спадщиною або корінням в етнічній спільноті та індивідуальною ідентичністю особи [1, с.12]”.
Утворення американської нації відрізняється від інших, оскільки її формували представники різних культур, які свідомо обирали Новий світ місцем свого проживання. Процес державотворення передбачав уніфікацію “дітей різних народів” та нівелювання етнічних і мовних відмінностей. Метафора “плавильний тигель”, яка на початку ХХ століття мала позитивні конотації, позначила появу взірця американського громадянина, WASP, білого протестанта-англосаксонця.
Етнографи, культурологи, соціологи, антропологи, літературознавці віддавали перевагу дослідженню цілісних “чистих” культур і не помічали “нечітких зон” між ними. “Іммігранти та соціально мобільні індивіди ставали культурно невидимими, тому що вони більше не були тими, звідки прийшли, і ще не стали такими, якими можуть стати [10, с. 209]”. Таким чином, поняття “плавильний тигель” насправді означало, що іммігранти позбуваються своєї ідентичності, що дає їм змогу стати американцями – “прозорими” громадянами, “людьми без культури” (Р. Росальдо). Цей процес називався адаптацією, хоча Ренато Росальдо, професор Нью-Йоркського університету, пропонує використовувати термін “декультуризація”, який більш влучно виражає ідею вливання іммігрантів у американський мейнстрим: “Іммігрантів, або принаймні їхніх дітей та онуків, поглинає національна культура, яка стирає їх значуще минуле – автобіографію, історію, спадщину, мову і весь інший культурний багаж. Там, де колись стояли Хосе Різал і Грегоріо Кортес, з’являться Джордж Вашингтон і Техаські Рейнджери [10, с. 210]”.
На початку ХХ століття почали зароджуватися нові концепції американської національної ідентичності: “етика здорового провінціалізму” Джосайя Ройса (1855–1916), “транснаціональної Америки” Рендолфа Борна (1886–1918), культурного плюралізму Гореса Каллена (1882–1974). Одна за одною почали з’являтися такі метафори, як “салат”, “веселка”, “мозаїка”, які засвідчили перехід до визнання Америкою різних компонентів своєї багатокультурності. Рух за права меншин, явища контркультури та студентські рухи 1960-х призвели до створення правової бази расової, етнічної, політичної та соціальної рівності. Америка прийняла ідею багатокультурності.
Майже п’ятдесят років тому історик Оскар Гандлін зізнався, що коли він почав писати історію імміграції в США, то виявилось, що “іммігранти були американською історією [4, с. 3]”. Термін “мультикультуралізм” почали застосовувати в 1960-х на позначення відносин між англомовним та франкомовним населенням Канади; обидві групи проголосили рівноцінними та рівноправними. Таким чином, головною метою політики мультикультуралізму було “досягнення терпимості до культурних відмінностей, а не асиміляція та культурна уніфікація [9, с. 289]”. За словами професора І.Гассана, “мультикультуралізм іде шляхом багатоликості та різнорідності, але його основний компонент – укорінення; сила терміну закладена в “-культуралізмі”, тобто турботі та догляді за корінням [5, с. 293]”. Т. Н. Денисова визначає мультикультуралізм як “стан культури у сучасному демократичному суспільстві, де в атмосфері легітимної рівності громадян вільно реалізуються культурні запити і традиції всіх груп і верств населення та окремих індивідів. Саме мультикультуралізм у демократичному суспільстві надає особистості власної неповторності, збагачуючи її унікальним – в даній комунікативності – набутком минулого і водночас укорінюючи у глибокі історичні пласти через залучення до спадку “старої батьківщини” [11, с. 123]”.
Американські моделі соціальної та культурної гомогенності, периферії та центру офіційно замінені на моделі різнорідності, множинності та співіснування різноманітних культур та субкультур. З огляду на мультикультуралізм були переглянуті засади американської освіти та психології, що призвело до створення нових університетських програм, курсів і методик. Із освіти ідеї мультикультуралізму поширились в різні дисципліни, в тому числі і в літературу, яка до цього теж орієнтувалася на створення єдиного національного канону, в центрі якого стояли літературні постаті англосаксонського походження. Роберт Лі резонно запитував: “Мультикультурна американська література. Фраза майже тавтологічна. Хіба можна уявити Америку або її літературу від пуритан до постмодерністів іншою, ніж мультикультурною? [8, с. 1]”.
Зупинимося докладніше на прикладах з азіатсько-американської літератури, розвиток якої після 1970-х років часто описують словами Мао Цзе-Дуна “Нехай розквітне сотня квітів”, оскільки ця широка категорія є надзвичайно гетерогенною та охоплює авторів різних етносів, релігій, мов. Розглядаючи ставлення іммігрантів до батьківщини, їхню готовність асимілюватися і відкритість до контактів з іншими культурами та субкультурами, німецька дослідниця Моніка Флудернік виділяє чотири групи азіатсько-американських творів [3, с. 265-266]. :
1) твори про імміграцію та культурне вигнання, які простежують шлях асиміляції конкретного індивіда. Іммігранти часто тримаються разом для безпеки та взаємодопомоги, ідеалізують батьківщину та підтримують з нею контакт;
2) мультикультурні твори: етнічна спільнота вважається більш відкритою та гнучкою, вільно вступає у зв’язки з іншими етнічними групами;
3) література діаспори, яка розкриває колективну ідентичність мігрантів, експатріантів, іммігрантів другого та третього поколінь;
4)	космополітичні твори, в яких експатріанти з Азії зображені як особистості (за межами спільноти діаспори), процес їхньої асиміляції успішно завершився або не розглядається у бінарній опозиції Азія – Америка/Британія. У цих творах герой азіатського походження часто одружений із партнером / партнеркою із Заходу або з іншої (не азіатської) етнічної групи (наприклад, у С.Ґупти).
Пропонуємо прочитати уривки з двох оповідань сучасної американської авторки індійського походження Джумпи Лагірі (Jhumpa Lahiri). Вона є представницею другого покоління письменників індійського походження в США, донькою іммігрантів з Індії, яка народилася в Лондоні (в 1967 p.), а виросла в Род-Айленді. Її особиста позиція на межі культур та письменницький талант дозволяють яскраво передавати досвід індійської діаспори. Вона звертається до парадоксальної природи взаємин іммігрантів та “нового світу”, проблеми становлення ідентичності другого покоління, переходу ідентичності етнічно-американської до транснаціонального, глобального пост-етнічного етносу. Оповідання “Незвична земля” ( з однойменної збірки Джумпи Лагірі “Unaccustomed Earth”, 2008) яскраво показує особливості ментальності трьох поколінь, які змушені жити кілька днів під одним дахом. Руму хвилюють питання, чи знайде її батько спільну мову зі своїм трирічним онуком, і чи повинна вона запропонувати батькові жити разом після смерті матері, як це прийнято в Індії. У напруженій атмосфері кожен з них переглядає своє ставлення одне до одного, свого коріння і місця в родині. За кілька днів сім’я згуртовується та зближується, і Рума пропонує батькові залишатися з ними уже не через почуття обов’язку, а за покликом серця. Проте молодші покоління не усвідомлюють, що іммігрант з Індії також змінився. Він хоче повернутися до свого власного будинку і шукати особистого щастя з жінкою, з якою познайомився в туристичній поїздці.
У багатьох оповіданнях Дж. Лагірі досліджує природу кохання та шлюбу. У створенні сім’ї американці з індійським корінням іноді можуть (а подекуди й не мають такої можливості) обирати між шлюбом із партнером, знайденим батьками, та з коханою людиною. Письменниця виписує долі подружніх пар, що пішли різними шляхами, прийнятими в практиці двох культур, але в неї не знайдемо однозначного висновку про перевагу котрогось із них. В оповіданні “Благословенний дім” (“Blessed House”) із збірки “Тлумач хвороб” (“Interpreter of Maladies”, 1999), за яку авторка отримала низку престижних нагород, мова йде про бенгальця Санджива та його дружину Твінкл. Молода пара щойно переїхала до будинку в Америці та готується до святкування новосілля. Але під час прибирання вони знаходять безліч християнських артефактів, які залишили попередні власники. Дружина сприймає знахідки як гру, полювання на скарби, культурний обмін. Для чоловіка знайдені статуетки, хрестики, молитви є чужими, він хотів би їх швидше позбутися (див. статтю О. Яловенко про це оповідання [12]). Бачимо, що Твінкл легко поєднує різні культурні елементи, для неї межа між ними стирається, тому її свідомість характеризується більшою стабільністю, і вона не переживає постійного внутрішнього конфлікту, на відміну від Санджива.
До кінця ХХ століття модель автентичної азіатсько-американської ідентичності замінено на ідентичність мульти-локалізовану (multiply located identity): “Asian America – це більше не частина США, а місце в образному краї, який утворюють діаспори і переїзди людей. Щоб осянути азіато-американців більше не достатньо розуміти їх роль в історії США чи коріння в країнах походження, потрібно брати до уваги множинність історичних траєкторій, які сходяться у місці під назвою “Asian America”, але які можуть знову розійтися і зруйнувати саме поняття азіато-американця” [2, с. 83].
Іммігрантські твори передають відчуття дислокації та ізоляції; змальовують порушення цілісності ідентичності та намагання віднайти особисту та культурну цілісність у нових умовах; конфлікти між поколіннями та між чоловіком і дружиною, оскільки кожен по-різному адаптується до нових стандартів життя, що порушує гармонію взаємин; нерозуміння або хибне трактування традицій нової культури; переживання расистського ставлення, приниження та відторгнення.
Вивчення іммігрантської літератури через наративи порубіжжя дає змогу мігрантам знайти відповіді на свої особисті питання, отримати підтримку, побачити можливість поєднання розмаїття культур і етнічних спадщин в одній ідентичності та полегшити інтеграцію у країнах проживання, які мають свої фізичні кордони, але насправді є відкритим багатокультурним простором.

Unaccustomed Earth
Jhumpa Lahiri
<…>
While her father was in the shower, she made tea. It was a ritual she liked, a formal recognition of the day turning into evening in spite of the sun not setting. When she was on her own, these hours passed arbitrarily. She was grateful for the opportunity to sit on the porch with her father, with the teapot and the bowl of salted cashews and the plate of Nice biscuits, looking at the lake and listening to the vast breeze work its way through the treetops, a grander version of the way Akash used to sigh when he was a baby, full of contentment, in the depths of sleep. The leaves flickered as if with internal light, shivering though the air was not cold. Akash was asleep, exhausted from playing outdoors all day, and the house was filled with silence.
“If I lived here I would sleep out here in the summers,” her father said presently. “I would put out a cot.”
„You can, you know.“
„What?“
„Sleep out here. We have an air mattress.“ „I am only talking. I am comfortable where I am. „But, he continued, if I could, I would build a porch like this for myself.“ „Why don’t you?“
„The condo would not allow it. It would have been nice in the old house.“
When her father mentioned their old house, tears sprang to her eyes. In a way it was helpful to be in a place her mother had never seen. It was one of the last conversations she had had with her mother, telling her about Adam’s new job, which back then was only a remote possibility, as they rode together to the hospital. „Don’t go,“ her mother had said from the front seat.
„It’s too far away. I’ll never see you again.“ Six hours after saying this, her mother was dead. Ruma suddenly wanted to ask her father, as she’d wanted to ask so many times, if he missed her mother, if he’d ever wept for her death. But she’d never asked, and he’d never admitted whether he’d felt or done those things.
„If you were to have built one, where would you have put it?“
He considered. „Off the dining room, I suppose. That side of the house was coolest.“
She tried to think of her parents’ house transformed this way. She imagined a wall in the dining room broken down, imagined speaking to her mother on the telephone, her mother complaining as the workmen hammered and drilled. Then she saw her parents sitting in the shade, in wicker chairs, having tea as she and her father were now. For when she pictured that house in her mind, her mother was always alive in it, impossible not to see. With the birth of Akash, in his sudden, perfect presence, Ruma had felt awe for the first time in her life. He still had the power to stagger her at times-simply the fact that he was breathing, that all his organs were in their proper places, that blood flowed quietly and effectively through his small, sturdy limbs. He was her flesh and blood, her mother had told her in the hospital the day Akash was born. Only the words her mother used were more literal, enriching the tired phrase with meaning: „He is made from your meat and bone.“ It had caused Ruma to acknowledge the supernatural in everyday life. But death, too, had the power to awe, she knew this now-that a human being could be alive for years and years, thinking and breathing and eating, full of a million worries and feelings and thoughts, taking up space in the world, and then, in an instant, become absent, invisible.
“I’m sorry we haven’t seen your new apartment,” she said to her father.“ “Adam doesn’t have any vacation for a while. But we’ll come after the baby’s born.”
„There is nothing to see there. Just a TV and a sofa and my things. There is no space for all of you to stay. Not like here.“
„I’d like to see it anyway,“ she said. „We can stay in a hotel.“
„There is no need, Ruma. No need to travel all that way, just to see an apartment,“ her father said. „You are a mother now,“ he added. „No need to drag your children.“
„But that’s what you and Ma did, taking us to India all those times.“
„We had no alternative. Our parents weren’t willing to travel. But I will come here again to see you,“ he said, looking approvingly into the distance and taking a sip of his tea. „I like this place.“
„My dad’s planting flowers in the backyard,“ she told Adam that night on the phone.
„Does he plan to be around to take care of them?“
His flippancy irritated her, and she felt defensive on her father’s behalf. „I don’t know.“
„It’s Thursday, Ruma. How long are you going to torture yourself?“
She didn’t feel tortured any longer. She had planned to tell Adam this, but now she changed her mind. Instead she said, „I want to wait a few more days. Make sure everyone gets along.“
„For God’s sake, Ruma,“ Adam said. „He’s your father. You’ve known him all your life.“
And yet, until now, she had not known certain things about him. She had not known how self-sufficient he could be, how helpful, to the point where she had not had to wash a dish since he’d arrived. At dinner he was flexible, appreciating the grilled fish and chicken breasts she began preparing after the Indian food ran out, making do with a can of soup for lunch. But it was Akash who brought out a side of her father that surprised Ruma most. In the evenings her father stood beside her in the bathroom as she gave Akash his bath, scrubbing the caked-on dirt from his elbows and knees. He helped put on his pajamas, brush his teeth, and comb back his soft damp hair. When Akash had fallen asleep one afternoon on the living-room carpet, her father made sure to put a pillow under his head, drape a cotton blanket over his body. By now Akash insisted on being read to at night by her father, sleeping downstairs in her father’s bed.
The first night Akash slept with her father she went downstairs to make sure he’d fallen asleep. She saw a sliver of light under her father’s door and heard the sound of his voice, reading Green Eggs and Ham. She imagined them both under the covers, their heads reclining against the pillows, the book between them, Akash turning the pages as her father read. It was obvious that her father did not know the book by heart, as she did, that he was encountering it for the first time in his life. He read awkwardly, pausing between the sentences, his voice oddly animated as it was not in ordinary speech. Still, his effort touched her, and as she stood by the door she realized that for the first time in his life her father had fallen in love. She was about to knock and tell her father that it was past Akash’s bedtime, that he should turn out the light. But she stopped herself, returning upstairs, briefly envious of her own son.
<…>

Незвична земля
Переклад фрагменту було вперше опубліковано в журналі “Кур’єр Кривбасу“, 2013 р., № 281-282-283, с. 168-173.
<…>
Коли батько був у душі, Рума зробила чай. Вона любила цю чайну церемонію пополудні, це офіційне визнання переходу дня у вечір, хоча сонце ще не сідало. Коли вона була сама, то в цих годинах не було чогось особливого. Вона була вдячна за нагоду посидіти з батьком на ґанку з чаєм, соленими горішками і кокосовим печивом; дивитися на озеро і слухати шум вітру, що невтомно гуляв верхівками дерев. Так само, тільки тихіше, сопів Акаш від задоволення уві сні, коли був маленьким. Листя мигтіло, ніби світилося зсередини, і тремтіло, хоча було зовсім не холодно. Акаш заснув, стомившись після цілого дня ігор надворі, і будинок, здавалося, теж задрімав.
“Якби я тут жив, то спав би влітку на ґанку,” – сказав батько. “Поставив би тут кушетку.”
“То давай.”
“Що?”
“Будеш тут спати. У нас є надувний матрац.”
“Та я просто так кажу. Мені й у кімнаті добре. Але якби я міг, то зробив би собі таку прибудову.”
“А чому ж не зробиш?”
“Сусіди будуть проти. Там свої правила. А от у нашому старому будинку можна було б.”
При згадці про старий будинок у неї на очі навернулися сльози. З одного боку, легше було жити в будинку, який мама ніколи не бачила. В одній з останніх розмов з нею, коли вони їхали до лікарні, вона розказала їй про нову роботу Адама, яка на той момент була ще тільки можливою перспективою. “Не переїжджайте,” – просила мама. “Це так далеко. Я вас ніколи більше не побачу.” Через шість годин мама померла. Румі раптом захотілося зробити те, що вона давно хотіла, – запитати в тата, чи сумував він за мамою, чи плакав колись за нею. Але вона так і не запитала, а він ніколи не заводив про це мову.
“Якби ти її будував, то де?”
Він замислився. “Мабуть, біля вітальні. У тій частині будинку прохолодніше.”
Вона спробувала уявити, як би змінився їхній старий будинок. Уявила, як знесли би стіну у вітальні. Як би мама скаржилася по телефону на постійний грюкіт будівельників і шум дрилі. Потім вона побачила картину після закінчення ремонту – її батьки сидять у затінку в плетених кріслах, попиваючи чай, як вони зараз. У думках про той будинок її мама була завжди живою, його неможливо було уявляти без неї. Коли народився Акаш, і її життя отримало новий сенс, Рума вперше зрозуміла, що таке благоговіння. Він і зараз міг викликати в неї це надзвичайне відчуття, навіть просто тим, що дихав, що всі його органи були на місцях, що кров беззвучно рухалася маленькими, але міцними ніжками і ручками. Це твоя плоть і кров, нагадала їй мама в пологовому будинку. Тільки вона сказала дещо інакше, по-бенгальськи фраза звучала буквальніше: “Він зроблений з усього твого.” Після народження сина Рума часто задумувалась про надприродне в повсякденності. Смерть також мала здатність вражати, тепер вона це знала. Людина може жити собі, думати про щось, дихати, їсти, відчувати безліч переживань та емоцій, займати якесь місце у суспільстві, і раптом в одну мить усе зникає, вона стає невидимою.
“Вибач, що ми так і не змогли приїхати подивитися на твою нову квартиру,” – сказала вона батькові. “В Адама ще не було відпустки. Але після народження малюка ми обов’язково навідаємося до тебе.”
“Там немає на що дивитися. Телевізор, диван, мої речі. Вам навіть не буде де переночувати. Це ж не такий будинок, як у вас.”
“Я все одно хотіла б її побачити,” – сказала вона. “Ми й у готелі зможемо зупинитися.”
“Не варто, Румо. Не варто так довго їхати тільки для того, щоб побачити, де я живу,” – сказав батько. “У тебе тепер буде двоє дітей, не треба їх так далеко везти.”
“Але ж ви з мамою завжди так робили – возили нас до Індії.”
“У нас не було вибору. Наші батьки не хотіли до нас прилітати. А я буду приїжджати до тебе в гості,” – впевнено сказав він, дивлячись у далину і попиваючи чай. “Мені тут подобається.”

“Мій тато садить квіти в саду,” – повідомила Рума Адамові по телефону в той вечір.
“А він що, залишиться у нас і буде за ними доглядати?”
Його несерйозний тон її роздратував, і їй захотілось якось захистити батька. “Не знаю.”
“Уже четвер, Румо. Скільки ти ще будеш гризтися через свою нерішучість?”
Вона відчувала, що ніякої проблеми вже немає. Вона хотіла сказати про це Адамові, але передумала. Натомість промовила: “Я ще кілька днів зачекаю. Переконаюсь, що все йде добре.”
“Заради Бога, Румо, це ж твій рідний батько. Ти його знаєш усе життя.”
Проте тільки тепер вона зрозуміла, що це було не так. До цього часу вона багато чого не знала про нього. Вона не підозрювала, що він зможе жити сам, що зможе навіть їй допомагати. Відколи він приїхав, вона ще жодної тарілки не помила. Він був невибагливим у їжі, хвалив рибу і курячі крильця, які вона почала смажити після того, як вони з’їли всі індійські страви, приготовані до його приїзду; на обід йому вистачало баночки консервованого супу. Але найбільше її вразили ті батькові риси, які в ньому розкрив Акаш. Вечорами вони разом ішли до ванної, щоб скупати Акаша, відтерти засохлий бруд з ліктів і колін. Він допомагав онукові одягати піжаму, чистити зуби, розчісувати мокре волосся. Одного дня, коли Акаш заснув у вітальні прямо на килимі, тато турботливо підклав йому під голову подушку і накрив ковдрою. Тепер Акаш хотів, щоб увечері тільки дідусь читав йому книжку. Кілька останніх днів вони спали разом у кімнаті внизу.
Перший раз, коли Акаш заснув у дідуся, вона спустилася подивитись, як там у них справи. Вона побачила смужку світла під дверима і почула татків голос. Він читав казку Доктора С’юза “Зелені яйця з шинкою”. Вона уявила, як вони обоє вмостилися під ковдрою на подушках з книжкою посередині. Акаш перегортав сторінки. Було очевидно, що батько не знав цієї казки напам’ять, як вона. Він читав її, можливо, вперше в житті. Читав затинаючись, з паузами між реченнями. Але він говорив різними голосами, змінював інтонацію. Його старання розчулили її. Вона слухала під дверима і зрозуміла: її тато вперше в житті когось полюбив. Вона хотіла було постукати і сказати, що Акашу вже давно пора спати, що потрібно вимикати світло. Але вона вчасно зупинилася, повернулась у свою кімнату і на мить відчула ревнощі до свого власного сина.
<…>
Blessed House
Jhumpa Lahiri
<…>
The weekend before the party they were raking the lawn when he heard Twinkle shriek. He ran to her, clutching his rake, worried that she had discovered a dead animal, or a snake. A brisk October breeze stung the tops of his ears as his sneakers crunched over brown and yellow leaves. When he reached her, she had collapsed on the grass, dissolved in nearly silent laughter. Behind an overgrown forsythia bush was a plaster Virgin Mary as tall as their waists, with a blue painted hood draped over her head in the manner of an Indian bride. Twinkle grabbed the hem of her T-shirt and began wiping away the dirt staining the statue’s brow.
“I suppose you want to put her by the foot of our bed,” Sanjeev said.
She looked at him, astonished. Her belly was exposed, and he saw that there were goose bumps around her navel. “What do you think? Of course we can’t put this in our bedroom.”
“We can’t?”
“No, silly Sanj. This is meant for outside. For the lawn.”
“Oh God, no. Twinkle, no.”
“But we must. It would be bad luck not to.”
“All the neighbors will see. They’ll think we’re insane.”
“Why, for having a statue of the Virgin Mary on our lawn? Every other person in this neighborhood has a statue of Mary on the lawn. We’ll fit right in.”
“We’re not Christian.”
“So you keep reminding me.” She spat onto the tip of her finger and started to rub intently at a particularly stubborn stain on Mary’s chin. “Do you think this is dirt, or some kind of fungus?”
He was getting nowhere with her, with this woman whom he had known for only four months and whom he had married, this woman with whom he now shared his life. He thought with a flicker of regret of the snapshots his mother used to send him from Calcutta, of prospective brides who could sing and sew and season lentils without consulting a cookbook. Sanjeev had considered these women, had even ranked them in order of preference, but then he had met Twinkle. “Twinkle, I can’t have the people I work with see this statue on my lawn.”
“They can’t fire you for being a believer. It would be discrimination.”
“That’s not the point.”
“Why does it matter to you so much what other people think?”
“Twinkle, please.” He was tired. He let his weight rest against his rake as she began dragging the statue toward an oval bed of myrtle, beside the lamppost that flanked the brick pathway. “Look, Sanj. She’s so lovely.”
He returned to his pile of leaves and began to deposit them by handfuls into a plastic garbage bag. Over his head the blue sky was cloudless. One tree on the lawn was still full of leaves, red and orange, like the tent in which he had married Twinkle.
He did not know if he loved her. He said he did when she had first asked him, one afternoon in Palo Alto as they sat side by side in a darkened, nearly empty movie theater. Before the film, one of her favorites, something in German that he found extremely depressing, she had pressed the tip of her nose to his so that he could feel the flutter of her mascara-coated eyelashes. That afternoon he had replied, yes, he loved her, and she was delighted, and fed him a piece of popcorn, letting her finger linger an instant between his lips, as if it were his reward for coming up with the right answer.
Though she did not say it herself, he assumed then that she loved him too, but now he was no longer sure. In truth, Sanjeev did not know what love was, only what he thought it was not. It was not, he had decided, returning to an empty carpeted condominium each night, and using only the top fork in his cutlery drawer, and turning away politely at those weekend dinner parties when the other men eventually put their arms around the waists of their wives and girlfriends, leaning over every now and again to kiss their shoulders or necks. It was not sending away for classical music CDs by mail, working his way methodically through the major composers that the catalogue recommended, and always sending his payments in on time. In the months before meeting Twinkle, Sanjeev had begun to realize this. “You have enough money in the bank to raise three families,” his mother reminded him when they spoke at the start of each month on the phone. “You need a wife to look after and love.” Now he had one, a pretty one, from a suitably high caste, who would soon have a master’s degree. What was there not to love?
<…>
Благословенний дім
<…>
У вихідні перед вечіркою вони прибирали на газоні, раптом він почув вереск Твінкл. Він побіг до неї з граблями в руках, хвилюючись, що вона знайшла якусь мертву тварину чи змію. Свіжий жовтневий вітерець обдував вуха, а під кросівками хрустіло коричневе і жовте листя. Коли він підбіг, вона сиділа на траві і сміялася майже беззвучно. За пишним кущем форзиції ховалася гіпсова Діва Марія, заввишки з метр, із синім шаликом, який покривав голову, як в індійських наречених. Твінкл підняла край футболки й почала витирати бруд з чола статуї.
—	Мабуть, ти хочеш поставити її біля нашого ліжка, — сказав Санджив.
Вона глянула здивовано на нього. Її живіт був оголений, і він помітив мурашки навколо пупка.
—	Що ти таке кажеш? Звичайно, ми не можемо поставити її в спальні.
—	Не можемо?
—	Ні, Санджику. Це для вулиці. Для газону.
—	О, Боже, ні. Твінкл, ні!
—	Але ми мусимо її залишити. Щоб не накликати нещастя.
—	Та ж усі сусіди побачать. Вони подумають, що ми збожеволіли.
—	Чому? Бо в нас на галявині стоїть Діва Марія? Та тут через один двір стоять такі статуї, і в нас буде, нічого незвичайного.
—	Ми не християни.
—	Ти постійно мені про це нагадуєш. Вона послинила кінчик пальця й почала зосереджено витирати вперту пляму на підборідді Мері. — Ти думаєш, це бруд чи, може, грибок?
Щось у нього нічого не виходило з цією жінкою, яку він знав лише чотири місяці, потім одружився і зараз ділить з нею своє життя. Він з легким смутком подумав про світлини, які мама висилала йому з Калькутти, про майбутніх наречених, які вміли співати, шити та приправляти сочевицю, не зазираючи до кулінарної книги. Санджив думав про тих жінок, навіть розставив їх за рейтингом, але потім зустрів Твінкл.
—	Твінкл, я не можу дозволити, щоб мої колеги побачили цю статую на галявині.
—	Вони не можуть тебе звільнити за те, що ти віруючий. Це дискримінація.
—	Справа не в цьому.
—	Чому тебе так обходить, що подумають інші?
—	Твінкл, прошу. 
Він втомився. Він сперся на граблі і не рухнувся, коли вона потягнула статую до овальної грядки мирту біля ліхтаря, яку огинала цегляна доріжка. 
—	Дивись, Сандже. Вона така мила.
Він повернувся до своєї купи листя і почав жменями складати його в пакет для сміття. Над головою було безхмарне синє небо. Одне дерево на галявині все ще поривало листя, червоне і оранжеве, як намет, у якому вони з Твінкл одружилися.
Він не знав, чи кохає її. Він сказав, що так, коли вона вперше запитала одного дня в Пало-Альто, коли вони сиділи поряд у темному напівпорожньому кінотеатрі. Перед початком якогось німецького фільму, одного з її улюблених, який видавався йому надзвичайно гнітючим, вона притиснула кінчик носа до його. Він відчув тріпотіння її нафарбованих вій. Того дня він відповів, що так, він кохав її. Вона дуже зраділа і поклала йому до рота шматочок попкорну, затримавши на мить палець на губах, ніби нагородила за правильну відповідь.
Хоча вона сама нічого не сказала, тоді він припустив, що вона теж його кохає, але тепер він уже не був упевнений. Правду кажучи, Санджив не знав, що таке кохання, але знав, що ним не є. Він вирішив, що це не повертатися щовечора до порожнього будинку, застеленого килимами, не брати першу ліпшу виделку з шухляди на кухні, не відмовлятися ввічливо від запрошень на вечерю у вихідні, де інші чоловіки обіймали за талію дружин і подруг і нахилялися час від часу поцілувати їх у плече чи шию. Це не замовляти поштою диски з класичною музикою, які методично підбираєш з рекомендацій каталогу кращих композиторів, і завжди вчасно за них платити. За кілька місяців до зустрічі з Твінкл Санджив почав усвідомлювати це. “У тебе в банку достатньо грошей, щоб утримувати три сім’ї”, — повторювала йому мама, коли вони розмовляли по телефону на початку кожного місяця. “Тобі потрібна дружина, про яку ти би піклувався і любив”. Тепер у нього була дружина, симпатична, з відповідної високої касти, яка незабаром отримає диплом магістра. Чому ж її, не любити?
<…>

Список використаної лiтератури
1.	Asian-American Writing / Ed. Mandal S. – New Delhi: Prestige, 2000. – vol.1. – 216 p.
2.	Dirlik A. Asians on the Rim: Transnational Capital and Local Community in the Making of Contemporary Asian America // Places and Politics in an Age of Globalisation / Eds. R. Prazniak, A. Dirlik. – Rowman & Littlefield, 2001. – P. 73-99.
3.	Fludernik M. Imagined Communities as Imaginary Homelands: The South Asian Diaspora in Fiction // Diaspora and Multiculturalism: Common Traditions and New Developments / Ed. Fludernik M. – Amsterdam – New York, NY: Rodopi, 2003. – P.260–285.
4.	Handlin O. The Uprooted: The Epic Story of the Great Migrations that Made the American People. – Boston: Little Brown, 1951. – 310p.
5.	Hassan I. Counterpoints // Multicultural States: Rethinking Difference and Identity / Ed. Bennett D. – London, New York: Routledge, 1998. – P. 282–294.
6.	Lahiri J. Interpreter of Maladies. – Houghton Mifflin Company, 1999. – 198 p.
7.	Lahiri J. Unaccustomed Earth. – Bloomsbury Publishing, 2008. – 333 p.
8.	Lee R. A. Multicultural American Literature. Comparative Black, Native, Latino/a and Asian American Fictions. – Jackson: University Press of Mississippi, 2003. – 307 p.
9.	Reichart U. Diaspora Studies and the Culture of the African Diaspora // Diaspora and Multiculturalism: Common Traditions and New Developments / Ed. Fludernik M. – Amsterdam – New York, NY: Rodopi, 2003. – P.287–327.
10.	Rosaldo R. Culture and Truth: The Remaking of Social Analysis. – 2nd edition. – Boston: Beacon Press, 1989. – xii+253 p.
11.	Денисова Т.Н. Дерево мультикультуралізму: коріння і крона // Мовні і концептуальні картини світу. Збірник наукових праць. – Київ: ВПЦ “Київський університет”, 2003. – С.119– 126.
12.	Яловенко О. В. Культурний артефакт в оповіданні Д. Лагірі “Благословенний будинок”. ІІІ Міжнародна науково-практична Інтернет-конференція “Інновації в сучасній освіті: український та світовий контекст”: УДПУ ім. П. Тичини, 2020. С. 272-275.

Bidasiuk Nataliia Vasylivna. Identity Conflict in Modern American Immigrant Literature.
Immigrant writing in contemporary Asian American literature conveys a sense of dislocation and isolation; depicts identity integrity conflicts and efforts to find personal and cultural integrity in new conditions; problems between generations and between a husband and a wife because every person adapts differently to new living standards. For someone, nostalgia, a sense of loss, a look back are in the foreground. While some other characters gravitate towards openness, transformations, they go beyond culturally and ethnically fixed identity, which is more characteristic of the modern fluid identity of the immigrant.
Key words: Asian American literature, immigrant, fluidity, identity.