Наталія Торчинська,
кандидат філологічних наук,
доцент кафедри слов’янської філології
Хмельницького національного університету
НОВІТНЯ ОЙКОНІМІЯ ХМЕЛЬНИЧЧИНИ

Власні назви поселень є достовірним джерелом історичної та мовної інформації, оскільки саме ономастична лексика завжди реагує на суспільно-політичні, соціальні та культурні чинники, відображаючи у своїй структурі особливості створення поселення та його розвитку протягом певного часу.
Топонімна система Хмельницької області під впливом різних епох зазнавала постійних змін. Не стало винятком і ХХІ сторіччя, коли набув чинності Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режимів та заборону пропаганди їхньої символіки», ухвалений 9 квітня 2015 р. У частині одинадцятій, зокрема, зазначено: «Перейменування географічних об’єктів здійснюється у випадку:
повторення назв однорідних географічних об’єктів у межах однієї адміністративно-територіальної одиниці;
необхідності повернення окремим географічним об’єктам їхніх історичних назв;
істотної зміни функції або призначення географічного об’єкта;
необхідності приведення назви географічного об’єкта у відповідність із вимогами Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» [1].
Задля дотримання Закону на Хмельниччині 2016 року було перейменовано 21 поселення [2; 6]. Три ойконіми (14,29 %), за рішенням відповідних районних рад, змінили своє фонетичне оформлення: село Шевченка Славутського району відтепер називатиметься Шевченко, село Дібрівка Ізяславського району – Дібровка, село Скипче Городоцького району – Скіпче. Такі фонетичні зміни відбулися не на користь українських мовних норм тільки через те, що в різних офіційних документах – свідоцтвах про народження, техпаспортах, державних актах на землю тощо – використовуються русифіковані варіанти, проте змінити назву села, на думку більшості, дешевше, ніж змінювати усі документи.
Решта назв змінювалися повністю, щоправда, їхня мотивація неоднакова. Вибір варіанта найменування для шести ойконімів (28,57 %) зумовлений історичним розвитком та розташуванням поселень. Зокрема, трьом селам повернуто їхні колишні назви:
Мукша Китайгородська (до 2016 р. – Жовтневе) Кам’янець-Подільського району виникла в середині XVIII ст. і мала назви Хутора (1825), Кульчиевская Слобода (1862), Мукша-Китайгородская (1889), посел. Мукша Китайгородская, Мукша Кульчиевецкая, Мукша Кульчевская (1893), Китайгородская Мук. (1918), Мiкша-Китайгородська (1926), Жовтневе (1946), Жовтневое (1979). В основі варіантів назв лежали і ойконiмiзований адміністративно-господарський термін, і гідронім, що поєднувався локативними прикметниками та посесивами (землі в основному належали кам’янець-подільським міщанам; прикметник утворений від прізвища власника шинку). Протягом ХХ ст. село мало ідеологічну назву в честь Жовтневої революції. Сучасна назва поєднує в собі гідронім (р. Мукша, Мiкша, притока Дністра) і ад’єктонім (село розташоване біля Китайгорода) [8, с. 181].
Іванківці (до 2016 р. – Радянське) Деражнянського району відомі із XVІІ ст. і мали назви :Jancince(1630–1650), Janczynce(1784), Янчицы(1855), Янчанцы (1898), Янчинці (1926), Іванківці (1946), Радянське (1967), Радянское (1979). Поселення було перейменоване в честь 50-річчя існування Радянської влади, таким чином набувши ідеологічного значення. Колишня і сучасна назва патронімічна, мотивована особовою назвою Янко, із 1946 р. ойконім набув українськомовної трансформації [8, с. 390].
Бутівці (до 2016 р. – Петрівське) Волочиського району існували з І пол. ХХ ст. [8, с. 84, 358]. За окремими даними, село засноване 1925 року. На жаль, відсутня інформація про точну дату перейменування села в честь Г. Петровського, державного і партійного діяча. Сучасна назва має патронімічний відтінок, в основі, імовірно, – антропонім, проте мотивація назви невідома.
Ще два села під однаковими назва Петрівське перейменували, врахувавши їхнє розташування.
Петрівське у Дунаєвецькому районі стало Балинівка. Село відоме як Cygаnowce (1765), Cykanowka (1784), Cyganowka Balinska (1787), Цыгановка (1805), д. Цыгановка Балинская (1862), Циганiвка (1926), х. Петрiвський (1946), Петрiвське (1960), Петровское (1979) [8, с. 358]. У 50-х рр. ХХ ст. до с. Петровське була приєднана Балинівка (варіанти назви: Buleneka Stari (1630–1650), w Balinuwce (1765), Miasteczko (1784), wies Miasteczko balinskie zwana (1787), Балиновка (1805), Балинівка (1926) ) [8, с. 54]. Отже, можна говорити, що сучасна назва – це своєрідне відновлення історичної справедливості, внаслідок якої повернуто колишню локативну назву, яка вказує, що поселення розташоване біля села Балин. Варіанти ойоконіма мотивувалися етнонімом або відетнонімною особовою назвою Циган. 
Петрівське Старосинявського району перейменували на Хутір Дашківський, врахувавши таким чином місцерозташування (біля с. Дашківці) та невеликі розміри (хутір – «відокремлене селянське господарство разом із садибою власника; невелике селище, яке виникло внаслідок переселення людей із сіл; виселок; одинока селянська садиба із земельним наділом» [7, т. 11, с. 176] ). Поселення існувало з І пол. ХХ ст. як вис. імені Петровського (1926), х. Петрівський (1946), Петрівське (1960), Петровское (1979) [8, с. 358]. Сучасна назва – сутнісно-локативна.
Нові Терешки (до 2016 р. – Жовтневе) Красилівського району фіксуємо з І трет. ХХ ст. під різними ідеологічними назвами: Будьонівка (1926), х. Будьонний (1939) (меморіальний онім – у честь С. Будьонного), Жовтневе (1960) [8, с. 181]. Сучасна назва – локативно-квалітативна, мотивована ойконімом Терешки, оскільки поселення розташоване біля згаданого села.
Більш ніж половина декомунізованих ойконімів Хмельницької області (57,14 %) є вторинною, оскільки замінили первинні ідеологічні та меморіальні назви, які отримали поселення, утворені в першій третині ХХ ст. як хутори, виселки, присілки тощо.
За мотиваційними відношеннями із-поміж аналізованих назв переважають локативні ойконіми (33,33 %): Жовтневе – Лісове (Волочиський район); Ленінське – Лісове (Старокостянтинівський район), Ленінське – Підліски (Теофіпольський район), Улянове – Гаївка (Теофіпольський район), Червона Зірка – Прибузьке (Хмельницький район). Решта найменувань становить меншу кількість; зокрема, виділяємо по 9,52 % квалітативних (Ленінське – Вишневе (Чемеровецький район); Чапаєвка – Калинівка (Красилівський район) ) та емоційних (Радгоспне – Радісне (Полонський район) ); Улянівка Друга – Світле (Красилівський район) ). 
Сучасною меморіальною назвою (4,76 %) став ойконім Загродське Новоушицького району (колишнє – Комунар). Селище названо на честь генерал-хорунжого армії УНР Олександра Загродського, який 28 вересня 1920 року на чолі Першої Армії УНР здобув перемогу над частинами Червоної Армії поблизу сучасної території селища [5].
Мотивацію двох ойконімів, які замінили однакові назви поселень, встановити не вдалося (9,52 %): Улянівка – Гаврилівка (Ізяславський район), Улянівка – Юхт (Красилівський район). Щодо останнього, то існує діалектна лексема юхта – «сорт шкіри, одержуваний особливою обробкою шкур великої рогатої худоби, коней, свиней» [7, т. 11, с. 617], хоча, на нашу думку, сьогодні за таким принципом назви не утворюються. Можливо, ойконім мотивований особовою назвою.
Отже, підтверджуємо висновки дослідників, що «із назв, які зникли з карти в результаті перейменування, 133 були на честь Жовтневого перевороту 1917 року; 108 – на честь Володимира Леніна; 69 – Григорія Петровського; 48 – Сергія Кірова; 35 – Василя Чапаєва. Також багато назв походило від імен і прізвищ Михайла Калініна, Валеріана Куйбишева, Федора Сергєєва (Артема), Фелікса Дзержинського, Григорія Котовського, Якова Свердлова тощо. Зокрема, було перейменовано 88 населених пунктів з назвою Жовтневе, 42 населені пункти ‒ Петрівське, 29 – Кірове, 28 – Ленінське, 25 – Радянське, 24 – Чапаєвка, 23 – Комсомольське тощо. Чимало інших назв населених пунктів повторювалися більше, ніж по 10 разів» [3, с. 138; 4].
За структурою переважають прості назви – 18 (85,71 % – Лісове), складних назв немає, а складених – 3 одиниці (14,29 % – Нові Терешки).
За семантикою твірної основи найбільшу кількість становлять відапелятивні похідні – 11 (52,38 % – Радісне), далі відонімні – 8 (38,09 % – Загродське), відонімно-відапелятивні – 2 (9,52 % – Хутір Дашківський).
Дериваційна структура нових ойконімів не вирізняється значною строкатістю. Тут переважає морфологічний спосіб словотвору (17 назв – 80,95 %), де виокремлюємо конверсію (8 назв – Світле), суфіксацію (-івк-а – 5 онімів: Гаврилівка, -івц-і – 2: Іванківці) та конфіксацію (2 – Прибузьке). Шляхом онімізації утворено 4 ойконіми, із них власне семантизацією – 1 (Шевченко) та синтаксичним способом – 3 (Мукша Китайгородська).
Отже, якщо в цілому ойконімікону Хмельницької області притаманне переважання посесивних, патронімічних та родових назв, мотивованих антропонімами, то для новітніх назв характерне переважання відапелятивних локативних назв. Якщо проаналізувати останню групу назв, то тут бачимо збіг із висновками щодо функціонування системи власних назв Хмельниччини, що «з-поміж відапелятивних найменувань домінують квалітативні ойконіми, мотивовані адміністративно-господарськими та географічними термінами, флороапелятивами та прикметниками (Радісне). Утворювалися вони різними способами деривації, властивими українській літературній мові» [8, с. 40]. Також будь-який процес перейменування супроводжується продуктивністю емоційних онімів, що й простежуємо у структурі новітніх ойконімів області.
Цікаво, що із чотирьох населених пунктів України, що були перейменовані на честь подій Української революції 1917‒1921 рр., які відбувалися у певних місцевостях [3, с. 138–139; 4], одним із них є Загродське.
Якщо подивитися на загальну тенденцію перейменувань, то, як свідчать джерела, часто обиралися співзвучні назви або «замість типових комуністичних назв, чимало населених пунктів отримали типові «нейтральні». Найпопулярнішими новими назвами стали: Степове (24 перейменування), Вишневе (22), Мирне (15), Благодатне (13), Калинівка (12), Покровське (12). Інші назви повторюються рідше – не більше 10 населених пунктів на одну назву» [3, с. 140]. На Хмельниччини теж фіксуємо дві такі назви – Вишневе і Калинівка, натомість маємо два поселення Лісове і одне Радісне.
Отже, процес декомунізації назв населених пунктів у Хмельницькій області відбувся централізовано, із дотриманням усіх мовних законів та з максимальною мотивацією ойконімів. 
Література
1.	Закон України. Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки. Відомості Верховної Ради (ВВР). 2015. № 26. ст. 219. URL : https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/317-19
2.	Алфавітний покажчик нових і старих найменувань населених пунктів, які були перейменовані з 01.01.2016 по 01.10.2016. URL: http://www.memory.gov.ua/sites/default/files/perelik_pereymenovanih_nas_punktiv.pdf
3.	Богдан Короленко, Ігор Каретніков, Максим Майоров. Декомунізація назв населених пунктів та районів України: підстави, процес, підсумки. Місто: історія, культура, суспільство. Е-журнал урбаністичних студій. Інститут історії України НАН України, Історичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка; редкол.: Мирослав Борисенко (гол. ред.), Тетяна Водотика (шеф-редактор). Київ, 2017. № 1 (2). С. 134–141.
4.	Декомунізація назв населених пунктів та районів України: підстави, процес, підсумки. Український інститут національної пам’яті. URL : http://www.memory.gov.ua/page/dekomunizatsiya-nazv-naselenikh-punktiv-ta-raioniv-ukraini-pidstavi-protses-pidsumki
5.	Загродське. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Загродське
6.	Список топонімів України, перейменованих внаслідок декомунізації. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/ Список_топонімів_України,_перейменованих_внаслідок_декомунізації#Хмельницька_область
7.	Словник української мови. В 11 томах. Київ, 1970–1980.
8.	Торчинська Н. М., Торчинський М. М. Словник власних географічних назв Хмельницької області. Хмельницький : Авіст, 2008. 549 с.